Calvarul românilor din Basarabia şi Bucovina de Nord
În iulie 2020 se împlinesc 71 de ani de la cea mai groaznică deportare a românilor din Basarabia şi Bucovina de Nord.
Deportările, ca şi foametea organizată, făceau parte din politica de stat a Rusiei staliniste. Pentru operaţia secretă *IUG*(SUD), Kremlinul a mobilizat 18.270 de militari din trupele speciale de securitate şi interne, 24.705 activişti de partid şi lucrători din aparatul represiv, punându-le la dispoziţie 4.069 de camioane şi 30 de eşaloane cu 1.570 de vagoane pentru vite.
Documentele din arhive demonstrează caracterul militar al acestei operaţiuni barbare şi criminale asupra populaţiei civile pe timp de pace.
Comandourile NKVD, formate din ucigaşi antrenaţi şi înarmaţi, au invadat localităţile basarabene şi bucovinene la miezul nopţii, au dat buzna în casele gospodarilor pe întuneric, ordonând şi ţipând la părinţi şi copii în limba rusă, o limbă străină, neînţeleasă la acea vreme de băştinaşi.
Fără să înţeleagă ce li se cere şi considerând că e o greşeală la mijloc, multe familii aruncate cu forţa în camioanele negre nu au reuşit să-şi ia măcar hăinuţele pentru copii şi nici bagajele pentru un drum infernal.
Calvarul, dezlănţuit noaptea, a luat dimensiuni îngrozitoare a doua zi, când în condiţii monstruoase, de neimaginat, trupele speciale au ticsit, în cele 1.570 de vagoane pentru animale, 35.050 de persoane civile, dintre care 11.381 copii şi 13.924 femei, multe dintre ele fiind însărcinate.
Acuzaţiile de bază: originea socială „nesănătoasă” şi colaboraţionismul cu autorităţile române în perioada când Basarabia făcea parte integrantă din statul unitar român (1918-1940; 1941-1944).
Fruntaşii localităţilor basarabene, gospodarii satelor, transformaţi peste noapte în duşmani de clasă, au fost aruncaţi în regiuni sărace şi pustii, la munci silnice, în ţinuturile Altai, Habarovsk, Amur, Irkutsk, Kemerovo, Kurgan, Omsk, Tomsk, Tiumen şi Cita, în autonomia Bureat-Mongolă a Federaţiei Ruse, precum şi în stepa şi deşerturile fără de viaţă ale Kazahstanului.
Deportarea elitelor româneşti din Basarabia a deschis drumul spre rusificarea rapidă, comunizarea accelerată şi fortificarea regimului de ocupaţie în teritoriile răpite de la România în 28 iunie 1940.
Răstignirea Basarabiei româneşti
Cine a văzut cu ochii lui crâmpeie din răstignirea aproapelui ori a sa şi a familiei sale îşi trăieşte viaţa ca un proscris.
Încercările chinuitoare de a se reîntoarce la viaţa obişnuită de până la crucificare se prăbuşesc în coşmaruri refulate şi tăceri îndelungate. Spaimele cuibărite în adâncuri îi transformă existenţa într-o nelinişte ruinătoare, tresărind la orice zgomot suspect.
Niciun „duşman al norodului sovietic” nu are siguranţa că uşa infernului a fost ferecată pentru totdeauna. Această tăcută şi cumplită stare sufletească am descoperit-o, mai întâi, la bunicii mei de pe mamă, deportaţi în iulie 1949 în Siberia, iar mai apoi, aproape la toţi basarabenii şi bucovinenii, care au cunoscut calvarul prigoanei şi a strivirii demnităţii umane.
Suferinţele lor nu încap în rugăciuni, în cuvinte sau în filme documentare, dar ţine de datoria noastră să păstrăm vie memoria colectivă, să nu permitem nimănui să schilodească un popor în numele unei ideologii criminale.
La fiecare început de iulie trăiesc fărâme din acel timp de apocaliptic, privesc la cerul albastru al Basarabiei mele şi mă rog ca sutele de mii de bunici şi părinţi, de fraţi şi surori, care au cunoscut calvarul siberian, să aibă odihna şi liniştea sufletească, măcar pe lumea cealaltă…
Drama Basarabiei şi Bucovinei de Nord atinge punctul de culminaţie în noaptea de 5 spre 6 iulie 1949.
Ţipătul de groază al neamului nostru, smuls din propria casă şi aruncat în Siberiile de gheaţă, mă cutremură. Îl aud din depărtarea celor şapte decenii de umilinţă şi nedreptate.
Ţipătul bunicilor, părinţilor şi fraţilor mei sparge tăcerile, nepăsările, laşităţile şi uitările colective.
Chipurile îndoliate ale Basarabiei şi Bucovinei de Nord, încremenite în rama altor vremuri, mai adună în ele suferinţa, spaima şi drama a milioane de oameni.
Slujbele rare de veşnică pomenire a victimelor, tămâierniţele lăsate pe mormintele acoperite de floarea de nu-mă-uita, rugăciunile desprinse din sufletele bătrânilor, dangătele de clopote împrăştiate peste localităţile semipustii, şuierul unui tren al morţii din acel îndepărtat şi înfiorător iulie 1949 -- toate răscolesc anii ascunşi sub jăratecul stins de vremuri, rescriu pomelnicele mototolite din biserici, trezesc amintirile rudelor înlăcrimate şi readuc acasă, în familie, oamenii dragi din fotografiile îngălbenite.
Tresar: ochii albaştri ai bunicii mele Anica, din neant, mă privesc cu aceeaşi blândeţe şi dragoste, ca în ziua când a revenit acasă, după îndelungatul surghiun siberian.
Reîntoarcerea martirilor noştri la vatră, după lungi ani de calvar, însemna că Basarabia şi Bucovina de Nord rămâneau în cărţile sfinte, îşi păstrau mai departe limba, credinţa, memoria şi identitatea românească. Dar cu ce preţ: al elogierii ocupantului, al sufletului scos la vânzare, al colaboraţionismului greţos, al rezistenţei singulare, al sacrificiului individual şi al tributului de sânge...
![rastignire-Basarabia](https://spotmedia.ro/wp-content/uploads/2020/07/rastignire-Basarabia.jpg)
Cu ce învăţăminte s-au ales moldovenii, după 71 de ani de la cea mai oribilă crimă în masă comisă împotriva lor?
În ce măsură ei au dorit şi au avut voinţă să evalueze trecutul sovietic, să cunoască în care capete şi laboratoare politice a fost gândit şi conceput genocidul împotriva Basarabiei, să regândească atitudinea lor colectivă faţă de crimele şi experimentele diabolice ale Kremlinului făcute asupra a peste 4,3 milioane de suflete?
Ce nu cunosc încă moldovenii? Ce fel de documente sau informaţii le lipsesc, ca să îndrăznească să solicite despăgubiri pentru pierderile uriaşe, cu câtă agheazmă să-i stropim ca să poată deosebi fratele de ocupant, binele de rău şi victima de călău?
Or, întrebările ar putea fi fără de rost, adresate unei populaţii înspăimântate şi îndoctrinate, care încă îşi mai plânge stăpânul îmbătrânit în rele.
O societate ieşită din închisoarea comunistă, din ideologia şi minciuna rusească rămâne încă mult timp schilodită mintal, fiind bântuită şi dominată de şabloanele de gândire primitivă.
Prejudecăţile şi stereotipurile formate în anii de ocupaţie sovietică s-au imprimat foarte adânc în capul moldovenilor, ele trecând de la o generaţie la alta fără prea mari transformări ale modului de viaţă, adus în Basarabia la 28 iunie 1940 de aparatul represiv şi administraţia rusească.
Atitudinile colective, sfidătoare, inclusiv ale autorităţilor faţă de victimele regimului comunist, faţă de deportaţi şi urmaşii lor, sunt o dovadă vie că otrava educaţiei şovinist-comuniste mai persistă.
Lăsând la o parte miturile, nostalgiile şi propaganda imperială, important ar fi să clarificăm ce mod de viaţă şi ce model nou au adus "eliberatorii", care ar fi elementele-cheie definitorii ale comunismului sovietic?
După ce s-au deschis arhivele şi au apărut în spaţiul public documentele stropite cu sângele a peste o sută de milioane (!!!) de victime, devine clar şi pentru mulţi miopi că -- teroarea roşie, ura intransigentă faţă de duşmanul de clasă, spaima paralizantă de sus până jos, rusificarea totală, ateismul şi minciuna atotcuprinzătoare -- constituiau fundamentele orânduirii noi, comuniste.
Asasinatele în masă, deportările, foametea organizată, lagărele de exterminare serveau ca instrumente sigure pentru înspăimântarea popoarelor şi instaurarea puterii sovietice.
În perioada interbelică, basarabenii au avut norocul să fie cetăţeni români şi, trăind într-o țară democratică, nici nu-şi puteau imagina asemenea experimente sociale şi anomalii oribile.
Ei credeau în Dumnezeu şi, nu puţini, în Rusia ortodoxă. Invazia bolşevică din iunie 1940 i-a prins fără imunitate la minciuna oficială şi propaganda diabolică a Kremlinului. Când l-au văzut pe Ivan în casă şi pe masă, luându-le pâinea de la gura copiilor, dând foc la biserici şi împuşcând lume nevinovată, era târziu.
Cele trei valuri de deportări (1941, 1949, 1951) ale băştinaşilor în Siberia, organizate de "eliberatori", transformarea tinerilor basarabeni în carne de tun (martie 1944 - mai 1945), foametea artificială declanşată de Kremlin (1946-1947), prigoana şi represaliile împotriva intelectualilor, gospodarilor, preoţilor, -- toate, timp de un deceniu, au generat pierderi în morţi şi refugiaţi de peste un milion de oameni valoroşi, au golit Basarabia de elitele româneşti, creând condiţii deosebit de favorabile pentru apariţia mancurţilor, a cozilor de topor şi a mutanţilor cu stea în frunte.
Nenorocirile organizate de regimul comunist pe pământurile noastre, în urma cărora populaţia subjugată îşi pierdea memoria, elitele şi îndrumătorii, erau prezentate ca eliberare, sacrificii şi beneficii în numele salvării moldovenilor de "sub români".
Aceste cumplite nenorociri au intrat în propaganda zilnică, în manualele şcolare ca nemaipomenite acte de eroism, progres şi umanism ale „fratelui mai mare”, devenind o dominantă a mentalităţilor colective din Basarabia sovietică.
Necunoaşterea şi falsificarea istoriei naţionale, împreună cu agitaţia năucitoare, cultivarea românofobiei, spălarea creierilor şi îndobitocirea mulţimilor speriate devin o normă obligatorie.
În scurt timp, Moscova construieşte în Basarabia ocupată incubatoarele ei şi, din materia primă locală, rămasă după deportări, foamete şi asasinate, din scursura cominternist-antiromânească, din linguşitori, inculţi, trădători, bandiţi, trântori, analfabeţi începe să modeleze şi să producă "oameni noi" -- moldovenii sovietici, de tipul Ivan Bodiul, Piotr Lucinschi sau Igor Dodon.
Din asemenea specimene, în iulie 1949, la comanda şi sub bagheta Rusiei staliniste, bodiuliştii, lucinschiştii şi dodoniştii locali întocmeau listele gospodarilor şi, împreună cu stăpânii lor, participau la cea mai monstruoasă crimă împotriva populaţiei paşnice.
Aceste simple şi dure adevăruri se cer a fi înţelese de toţi cei care astăzi locuiesc pe teritoriul R. Moldova, dacă vor să se vindece de şovinism, ură, românofobie şi să se integreze într-o lume liberă şi civilizată.
![clopotele-memoriei](https://spotmedia.ro/wp-content/uploads/2020/07/clopotele-memoriei.jpg)
Bat clopotele din depărtarea veacului nedrept şi sângeros. Crucile putrezite s-au prăbuşit peste mormintele părăsite din Siberiile de gheaţă. Iarba uitării a acoperit gropile comune şi urmele lagărelor de exterminare.
Umilinţele şi suferinţele bunicilor, părinţilor şi fraţilor noştri au fost luate cu ei în ţărâna din cimitire. Poate singura lor împăcare, după ce s-au văzut călcaţi în picioare de străini şi de moldovenii sovietici, a fost că au murit acasă, nu în Siberia sau Kazahstan.
Ei, gospodarii şi intelectualii, fruntea şi elita Basarabiei româneşti, stigmatizaţi ca duşmani ai poporului, ca bandiţi şi criminali, arătaţi cu degetul de orice lichea sau parazit, nu au mai cunoscut până la sfârşitul zilelor nici scuzele statului sovietic, care le-a distrus viaţa, nici căldura baştinei şi a băştinaşilor după reîntoarcere, nici reabilitarea umană şi nici despăgubirile reale.
Nesimţirea autorităţilor şi răutatea oamenilor le-au transformat viaţa într-o deportare neîntreruptă. Suferinţa lor, se pare, nu a încetat nici după moarte.
Şuierul trenurilor sinistre se mai aude prin cimitirele basarabene şi bucovinene. Şi se va auzi atâta timp cât societatea moldovenească nu-şi va cinsti elitele, decimate de regimul de ocupaţie, nu va obliga Moscova să-şi recunoască crimele monstruoase şi să ofere despăgubirile, care, chiar dacă ar fi de miliarde de dolari, nu ar acoperi decât o picătură din suferinţele nedreptăţiţilor şi din pierderile uriaşe, incomensurabile, ale Basarabiei.
Poate că şi statul român, după şapte decenii de tăcere de la genocidul organizat de sovietici împotriva cetăţenilor români din Basarabia şi Bucovina de Nord, îndrăzneşte să audă şuierul trenurilor sinistre şi, prin decret prezidenţial, încearcă să reabiliteze moral românimea smulsă cu forţa armelor de la baştină şi aruncată în Siberiile de gheaţă.
În Basarabia se aud cum se coc şi se leagănă lanurile de grâu. Ele, atinse de o pulbere aurie, parcă ar îngâna un vechi cântec de dor şi ar chema gospodarii mânaţi acum peste şapte decenii, spre locuri străine, îndepărtate.
Dintre dealuri şi timpuri uitate, se aud dangăte de clopot. Iertaţi-ne dacă, de dincolo de morminte, din înalturi, ne auziţi rugămintea. Pace Vouă, suflete chinuite şi nedreptăţite...
![basarabia1](https://spotmedia.ro/wp-content/uploads/2020/07/basarabia1.jpg)
”Basarabia. În aşteptare. O foto antologică de Mihai Potârniche”